Kosztolányi Dezső
Halotti beszéd

Látjátok feleim, egyszerre meghalt 
és itt hagyott minket magunkra. Megcsalt. 
Ismertük őt. Nem volt nagy és kiváló, 
csak szív, a mi szivünkhöz közel álló. 
De nincs már. 
Akár a föld. 
Jaj, összedőlt 
a kincstár. 

Okuljatok mindannyian e példán. 
Ilyen az ember. Egyedüli példány. 
Nem élt belőle több és most sem él, 
s mint fán se nő egyforma két levél, 
a nagy időn se lesz hozzá hasonló. 

Nézzétek e főt, ez összeomló, 
kedves szemet. Nézzétek, itt e kéz, 
mely a kimondhatatlan ködbe vész 
kővé meredve, 
mint egy ereklye, 
s rá ékírással van karcolva ritka, 
egyetlen életének ősi titka. 

Akárki is volt ő, de fény, de hő volt. 
Mindenki tudta és hirdette: ő volt. 
Ahogy szerette ezt vagy azt az ételt, 
s szólt, ajka melyet mostan lepecsételt 
a csönd, s ahogy zengett fülünkbe hangja, 
mint vízbe süllyedt templomok harangja 
a mélybe lenn, s ahogy azt mondta nemrég: 
„Édes fiacskám, egy kis sajtot ennék”, 
vagy bort ivott és boldogan meredt a 
kezében égő, olcsó cigaretta 
füstjére, és futott, telefonált, 
és szőtte álmát, mint színes fonált: 
a homlokán feltündökölt a jegy, 
hogy milliók közt az egyetlenegy. 

Keresheted őt, nem leled, hiába, 
se itt, se Fokföldön, se Ázsiába, 
a múltba sem és a gazdag jövőben 
akárki megszülethet már, csak ő nem. 
Többé soha 
nem gyúl ki halvány-furcsa mosolya. 
Szegény a forgandó tündér szerencse, 
hogy e csodát újólag megteremtse. 

Édes barátaim, olyan ez éppen, 
mint az az ember ottan a mesében. 
Az élet egyszer csak őrája gondolt, 
mi meg mesélni kezdtünk róla: „Hol volt...”, 
majd rázuhant a mázsás, szörnyü mennybolt, 
s mi ezt meséljük róla sírva: „Nem volt...” 
Úgy fekszik ő, ki küzdve tört a jobbra, 
mint önmagának dermedt-néma szobra. 
Nem kelti föl se könny, se szó, se vegyszer. 
Hol volt, hol nem volt a világon egyszer. 

Takács Zsolt
A halál virága

Porból lettem, porrá kárhozom 
Mikor majd távozik belőlem minden földi ártalom 
Hideg leszek s közömbös a világra 
Tövisbokrok borítanak árnyat szerény kis fejfámra 

Szúrós, vad tövisek sűrű erdejébe 
Oda burkolózik a nyugalom s a béke 
Alatta egy földhalom, egy megtört tetem 
Melynek mélyéből vadvirág s rózsa terem 

Nyíljon ki a rózsa a tövisek árnyában 
Tündököljön vörösen egyszál magányában 
Ki érte nyúl, szúrja meg kegyetlenül 
Csak Őt ne... Őt hagyja sértetlenül 

Keze elől hajoljon el a tövises ág 
Porladjon el tőle a szennyes vadvirág 
De a rózsa nyíljon s tündököljön neki 
Ha szeretné... ha kell neki... le is tépheti 

Szórja szét szirmait a szélben 
Repüljenek a felhők felett, ahogy én is régen 
Fogja meg a szárat, és hajítsa tova 
De puha kezét ne bántsa, ne szúrja meg soha! 

S ott lent a néma halom alatt 
Én megőrzöm mindazt mi belőle maradt 
A gyökerét a földben, halott szívembe rejtem 
Vörös szirmait s édes illatát soha nem felejtem 

Testem halott, hallgat már a lelkem 
Csak a tüskés bozót zúg a szélben felettem 
Szaggasson meg mindenkit és kergesse tova 
Csak Őt ne bántsa... ne sértse meg soha! 

Farkas Kitti
Gondolatok a halálról I.

Az éjszaka csendjében 
Az álmokat várva 
Behunyt szememmel 
Két szemedet látva 
Sírdogálok 
Csendesen, 
De nem hallja azt 
Senki sem. 
Fáj, hogy elmúlt minden 
Egy július délután, 
Fáj, hogy égkék szemeid 
Másra figyelnek tán. 
Egyedül élem 
Bús életemet, 
A szívem folyvást sír, 
Szemem mégis nevet. 
Nincs nekem már vigasz, 
Elmúlok csendesen, 
Az élők sorából 
Eltávozom nesztelen. 

Takács Zsolt
Üdvözülés

Halott álmok, halott képek, 
Halott színek, fakó emlékek, 
Száraz levelek, 
Fölöttem már gyűlnek 
az utólsó fellegek. 

Sötét helyek, sötét látomások, 
Sötét utak, Sötét állomások, 
Sötétbe burkólzó út, 
Sötét vágyak bennem, 
Kívánságok lelkemben. 

Megszűnök, feledek, 
Képek, álmok, remények, 
Emlékek, útak és erények, 
Eltűnnek, nem látom őket soha, 
Elmúltam. Lecsapott a könyörület pallosa. 

Új álmok, új képek, 
Új színek egy új elmének, 
Zsenge rügyek, 
Alattam zöldell a fű, 
Virágoznak a rétek, 
És én ismét, újra élek. 

Tasnádi Bernadatt
Halálcsók

Szürke fény köszöntötte a Napot, 
Csókja hűvös volt, fagyos, 
Érintett, majd elballagott, 
Arca gyönyörű volt, de fénytelen, 
Az idő állt, 
És szomorúan végtelen. 
Itt járt 
A Halál, 
Arcát mutatva, 
Majd továbbállt, 
Hogy sugallja: 
Az élet véges, egyetlen 
Mit élni úgy érdemes, 
Hogy mikor vége 
- Mint egy filmet - 
Érdemes legyen végignézni!

Ádám Attila
Csábítás

Erőtlen vagyok, s fáradt, 
Tekintetem színtelen, fakó, bágyadt. 
Elmém, csupán üres tárlat, 
S nem érzékelem már a vágyat. 

A vágyat, mely élteti a lelkem, 
S kényszeríti a szívem, hogy verjen. 
Dobbanjon, lüktessen és zengjen, 
Végtagjaimba életet leheljen. 

Súlytalanul fekszem, s nem lélegzem, 
Tüdőmet perzseli a vágy, érzem. 
Némán levegőért kiált, de reménytelen, 
Gúnyos mosollyal csábít a végtelen. 

Csalogatva hív, nyájasan kérlel, 
Tudatomba hatol és érvel. 
Látod, senki nem térít már el, 
Ne félj, a magány többet meg nem lel. 

Tedd meg, s légy örökre vélem, 
Szabaddá teszlek és rabbá, ígérem. 
Szívedet nem mardossa tovább a félelem, 
Én vezetni foglak, kéz a kézben.

Hegyi Gabriella
Depresszió

Valami furcsa zenét hallok, 
talán éneket? 
Vonz a lágy dallam, 
lassan közelebb megyek. 

A dalból könny szökik, 
az ütembe sírás vegyül, 
léptem már remeg, 
lábam elgyengül. 

Sírhantot látok, 
s mellette virágot. 
Ének szól hát ott... 
most már mellette állok. 

Egyre hangosabb a siratóének, 
a sírba belenézek. 
Marja szívemet jeges rémület, 
a fejfán olvasom saját nevemet! 

Emberek! Ez nem lehet! – kiáltanám, 
de csak tehetetlenül mozog a szám. 
Riadt szemem mikor körbetekint, 
segítséget kér, de senki sem segít. 

Utolsó erőmmel sír felé nyújtom kezem, 
ott, hol már senki sem segíthet nekem. 
Megfogom saját jéghideg kezem, 
s próbálom lehelni belé életem. 

Polgár Judit
Mennem kell

Mennem kell, hívnak 
Egy olyan helyre, ahol 
Csönd van és nyugalom, 
Ahol a téboly nem ismert 
Szó az agyakban. 
Ott már nincs fájdalom, 
Nem fáj a szív, 
Csak üresség van 
És sötétség! 
A lélek ott kiszáll 
Az elhalt testből és 
Az érzelmek meghalnak 
A pokol fenekén! 
Lehet, hogy nevetsz, ha 
Koporsóba tesznek és 
Mondod: „Ó, te bolond!” 
De ott már nem hallom, 
Ott már nem fáj a 
Szívemnek minden mosolyod. 
Nincs már gondolat, 
Ami nagyon fáj, 
Nincs ész ami feldolgozza 
Az örömöt és bánatot. 
Nincs már szív, amely 
Vadul dobogott, amikor 
Kapta a szerelmes szavakat. 
Ott nincs semmi, csak a 
Hideg anyaföld, mely 
Magába fogad csendesen. 
Nem kér, csak ad 
És eltakarja a testemet, 
Mely már régóta halott. 
Halott már régen, csak 
Gépiesen megy és mozog, 
Hogy fenntartsa a róla 
Kialakított képet, mely téves. 
Aztán mikor a föld magába 
Zárja a teljesen széthullott, 
Meghalt testet, majd a férgeknek, 
Még egy utolsó jót tesz! 
Jóllaknak a megfáradt test 
Húsából, csontig lerágják. 
A csontok meg esténként még 
Sírnak egyet utoljára. 
Nem bánatukban, hanem 
Örömükben, hogy végre tényleg: 
„VÉGE” lett...!

Juhász Magda
Apám

A szomorúságot nem szeretem, 
ezért, ha eszembe jut Apám, 
legtöbbször úgy látom őt, 
ahogy játszik a régi harmonikán. 
Szeme huncut, s mikor nevet, 
táncolnak a fákon a falevelek, 
és perdül a határ. 
A szomorúságot nem szeretem, 
de szívem mégis gyászol, 
mert korán hagyott itt, 
és oly keveset játszott! 
Oly keveset élt, 
pedig hogy szeretett élni! 
Nyári délután vidáman zenélni, 
és most nincs sehol. 
Perdül a határ, rebben a fecske... 
Amikor Apám jut eszembe, 
elönt a keserű, bús magány, 
és megáll a táncoló határ, 
nem dalol, egy percig vár, 
és néma áhitattal, leveszi kalapját a Nyár. 

Takács Zsolt
Élet és halál között

Nem lélegzem már rég 
Nem érzem a téli levegő hűs ízét 
Állok a friss porhóban 
Mely lépteim alatt 
A lámpafényben szűz marad 

Forró leheletem párát nem enged 
Csak múló gondolat vagyok melletted 
Egy testetlen lélek a fagyos éj ködében 
Mely mindent lát 
Éberen őrzi a néma éjszakát 

Vártam az örök nyugalmat 
Hogy átölel s elaltat 
Eljött értem, de megtorpantam 
Gyáva lelkem vesztegel a halál küszöbén 
S én sírva könyörgök egy csendes sirgödör mélyén 

Örök álmok 
Elúsznak 
S én leszek a halhatatlan égi látnok 
Ki rátok mereszti szemét 
S sóváran várja a pokol vérvörös tűzét 

Szentgyörgyi Dávid
Megborzong a halál

Mert ilyen lélek 
nem lépte még át 
Sötét, feneketlen 
tátongó kapuját 

Szabadon szállok 
Elszívom életed 
Belőled állok 
Elveszem lelked 

Fél tőlem a halál 
Mert erős vagyok 
Élők sorát most már 
Elhagyni sosem fogom 

Élek még talán 
De meg sem halok 
Mint egy ősi átok 
Megszálom álmaitok 

Szabadulni nem tudsz 
Hiába futsz! 
Fuss, fuss, úgyis elesel 
És te is áldozatom leszel! 

Erőm a félelmed, 
Elméd gyenge, mit 
Könnyeden elvakítok 
Majd enyém lelked 

Mitől én tovább élek! 
Nem kell félned, 
Nem fog fájni, csupán 
Az életed fog elhagyni 

Így élek és vadászom 
Az élők sorát soha, 
el nem hagyom! 

Amy
Csak egy perc

űCsak egy perc még, 
S többé nem láthattok. 
Soha többé 
Rám ne várjatok... 
Magányban rég élek én... 

Eljött az idő, 
Ez végső tettem. 
Még nincs túl késő... 
Ezután életem 
Már mit sem ér... 

A fény kigyúlt: 
Mind alszotok. 
Nincs többé múlt, 
S mint mártírok, 
A mélybe vetném magam... 

De nem teszem! 
Az apró tőrt, 
Némán elejtem, 
Mely bűnös szívem 
Döfte volna át... 

Mit csinálok? 
Oh, mi lett belőlem? 
Az önző álmok...! 
Őrülté lettem! 
Félelemmel teli... 

De oly sok rosszat 
Tettem, ha akaratlanul 
Is... Már épül a fal, 
S a kapu bezárul... 
Elzárkózom! 

Csendben piruló Hajnal, 
Mind alszotok... 
S az éj leple alatt, 
Az emlék halványult. 
Gyanútlan reggel... 

Halvány mosoly arcomon, 
S barátok közt 
Most is magányos 
Vagyok, s készülök... 
Megváltozom!

Vági Zsanett
Fagyott érzelmekFagyott fájdalmak, érzékek 
Fagyott szív, fagyott érzelmek 
Egy fagyott lány, egy fagyott lény 
Kit senki sem ért! 

Utálja a lényét, a barátját 
Utálja az életét, a családját 
Utálja a kedvesét, a szerelmét 
Utálja ezt a rossz érzést! 

Szíve fáj, sajog... Nem bírja 
Miért nem lehet megváltoznia? 
Már kezd elege lenni a fájdalmakból! 
Ki akar törni ebből a skatulyából! 

Mindenki bántja és ő gyötrődik 
Kezdi feladni és megtörik 
Szeretne holnap már vérbe fagyva 
Feküdni sírjában mindent elhagyva! 

Szörnyű érzések rengetegében 
Meg akar halni, eltűnni teljesen 
Otthagyni mindent 
Senkinek se okozni több terhet! 

Kiss Roland
Magasan a FÖLD felett

Magasan a föld felett repült a lelkem, 
Szárnyalva, mint egy sasmadár. 
Földi porhüvelyemre letekintve némán, 
Boldogan hagytam el rabságának otthonát. 

Fel-felrepülve a magas égre, 
Boldogságomban nem vettem észre, 
Hogy testem alant, mint egy fa 
Fekszik a földön vérbefagyva. 

Dombok s hegyek között, 
Városok és tavak fölött, 
Oly könnyedén és gondtalan, 
Nem voltam már többé hontalan. 

Juhász Orsolya
Papához

Elmentél, itt hagytál, 
Még csak el sem búcsúztál. 
Szívemben fájdalmat hagytál, 
Mikor magával ragadott a halál. 

Nehezen dolgozom fel, hogy nem vagy, 
Már nem velünk, egy másik világban vagy, 
De tudom neked így jobb, 
Ez az, ami enyhít a fájdalmon. 

Sokat szenvedtél az életben, 
Biztos sokszor hitted minden értelmetlen, 
De most egy szebb világban élsz, 
És ide többet vissza sem térsz. 

Azzal vagy ismét, kit nagyon szeretsz, 
S most már mindörökké vele lehetsz. 
Fáj, hogy nem vagy már, 
De boldog vagyok, mert neked jobb így már. 

Elmentél, itt hagytál, 
Még csak el sem búcsúztál, 
Szívemben fájdalmat hagytál, 
Mikor elragadott a megváltó halál! 

Amalina
Kedveseim

Ha egyszer meghalok 
az én sírom fölött ne sírjatok. 
Nézzetek fel az égre; 
a földre, a fákra, 
egymás szemébe 
s megtaláltok ott 
ahol mindig is voltam 
születésem előtt 
fogantatásom pillanatában 
s ahol most is vagyok.

Madách Imre
Karácsonykor

Zúgva nyargal a szél, hordja a havat, 
Mindenekre tiszta fénypalástot ad. 
Egyiránt borít el bércet, völgyeket, 
Tán az egyenlőség tart ma ünnepet. 
Ünnep van valóban, ím a büszke vár 
Dús világításnak özönében áll, 
Fényes csarnokáról hangzik a zene, 
S vad dombérozásnak hangja jön vele. 
Vár alatt útfélen űl kolduscsalád, 
Férj s nő átkarolva tartja magzatát, 
Keblök melegével óvják gondosan, 
S rájok elterítve egy rossz gúnya van. 
Igy ülnek sokáig, némán, reszketeg, 
Míg a férjnek ajki szólni kezdenek: 
"Márma van karácsony szentelt ünnepe, 
A nép megváltója márma születe; 
Jó hogy ez egy emlék megmaradt reánk, 
Mert feledtük volna, hogy megváltatánk. 
Óh hatalmas Isten, hát miért, miért 
Ontatál fiaddal értünk drága vért? 
Hogy dombérozásra több ünnep legyen, 
S a nép rab maradjon véges-végtelen? 
Cél után fáradni, küzdeni dicső, 
Elfeled minden bajt, aki célhoz jő, 
Ah, de én mért hordom a szörnyű igát, 
Csak hogy életemet nyomorogjam át, 
S amelyet kiküzdök, életem minek, 
Hogy legyen igámat hordani kinek? 
Rettentő körút ez, melynek vége nincs, 
Egy kétségbeejtő örökös bilincs. - 
Vagy nagy ég, megvolnánk váltva általad, 
És igába tart csak zsarnok akarat? 
Úgy még jő idő, mely újra törvényt tesz. 
S a megváltó újra gunyhó sarja lesz. - 
Hátha e bíró még gyermekem lesz tán, 
Óh, takard, takard nőm édes gondosan. 
Jőjj, jőjj közelebb, így hajtsd reám fejed, 
Hadd tomboljon a szél, rossz szűrünk felett, 
Szálljon a hó, itten vad dühe nem ér." - - 
S ím leszáll közéjük enyhadó tündér, 
Édes álomképet sző rájok keze, 
S boldogok mindhárman, férj, nő s gyermeke. 
S hogy ne verje őket zord valóság fel, 
Lassan eltakarja őket hólepel. - 
A várból öröm száll - zúg a téli szél - 
A család helyén csak kis hódombot ér.

Kosztolányi Dezső
Halálba hívó délután

Halálba hívó délután. Alélt 
keblén pihenteti a néma délt. 

Kénsárga légbe forróság inog, 
őrjöngenek a buja jázminok. 

Fülledt magány. Halotti utcasor. 
Füstöl a föld, akár a puskapor. 

Megállni, menni, mondd, mi célja van? 
Nézz jobbra, balra, minden céltalan. 

A semmiségnek mondom a neved, 
s a szájamon a bánat fölnevet. 

Ha volna nálam most méreg, talán 
erőm is volna és fölhajtanám.

Reviczky Gyula
Meghalt

Meghalt: Közönnyel olvasod. 
Meghalt: Mindennap hallhatod. 
Hamar mondod ki, kurta szó, 
Mégis szivet rázkódtató. 

A nyelvnek nincs búsabb szava. 
Ez az örök kháosz maga. 
A kinek szól, nem érti meg; 
A síri éj vak és siket. 

A földi lét javát-jaját, 
Száz örömét és száz baját 
Nem érzi többé sohasem 
A szív, ha porlik odalenn. 

Jöhet a nyájas kikelet, 
Fakaszthat miljó életet; 
Egész föld ünnepelheti: 
Szegény tatár, mindegy neki! 

Ifjú, kinek az izma vas, 
Leányka, mint nyiló tavasz - 
Ha későn, évek múlva is: 
Meghalt, elmondják rólad is. 

Kik itt vagyunk, kik itt lakunk, 
Egymásután mind meghalunk; 
S a temető szálló pora 
Multról nem álmodik soha.

Ady Endre
Temetetlenül

Érzem: a mámor csöndes éjjelében 
Háborgó lelkem már pihenni kezd 
És lassan, lassan, csaknem észrevétlen 
Reám borul a virradatlan est. 
Hideg szívvel, közönnyel nézek mindent, 
Ami még nemrég lelkemig hatott; 
Mi lett belőlem? Emberek közt járó, 
El nem siratott, bús élő halott. 

Még kacagok, ha rám borul a mámor, 
De ez a kacaj már nem az enyém: 
Kísértő hang halottak országából, 
Melynek itt feledt tagja vagyok én. 
Tán ajkamon víg nóta is megcsendül 
S hallgat a régi méla, keserű - 
Szívem megrezdül ismerős hangokra, 
Mint egy eldobott, rozzant hegedű. 

Olykor meg mintha visszaemlékezném 
Egy szép életre, mely el, tovaszállt, 
Melyben még volt hatalmas, izzó eszmém 
Megostromolni magát a halált 
S aztán... megtörve, éjjeltől borítva 
Járom tovább a kiszabott utat; 
Mi lett belőlem? Temetői fejfa, 
Mely a világnak egy nevet mutat... 

Csokonai Vitéz Mihály
Mindég közel van a halál

De hát oly ösztövér remény is táplálhat, 
Hogy aki még ma él, holnap meg nem halhat? 
Hát ha az egészség s az erő jár veled, 
Bízhatsz és a halált még messze képzeled? 
Ily édes álmokkal ne csalogasd magad, 
Mert biztos örömid közt hamar elragad. 
Gyakran a legnagyobb erők leroskadnak, 
Ledűlt oszlopai ezekre szakadnak. 
Mikor így az erős a főldön fetrenge, 
Minden bajon kívűl nyúgova a gyenge. 
Gyakorta sírhalmot a meghólt ifjaknak 
A vénség nyálazó erőtleni raknak. 
A halálnak jöttét egy ember se tudja, 
Az erő, a szép szín gyakran elhazudja. 
Mindezek az Isten titkának házába 
Sorra vagynak metszve Adamás táblába. 
Ezt az emberi ész soha fel nem járja, 
Bár minden titkoknak légyen nagy búvárja. 
A' bizonyos, hogy meg kell halni mindennek, 
De rendelt idejét ki tudhatja ennek? 
Várhatja hát éltünk akármelyik pontja, 
Hogy gyógyíthatatlan mérgét reánk ontja. 

Pilinszky János
Sírvers
Nem görbülhet egyetlen hajuk szála,
őrzöm legkisebb ráncaik
a kőzeteknél konokabban
az ítéletnapig.

Könnyeik szivárgó erekben
szemérmesen bujdosnak bennem,
és feneketlen tavat ásnak
a mindentudó hallgatásnak.

Hajnalig síró szeretőkben
némul el így a szerelem,
s már nem is ők karolják egymást,
a halhatatlanság ölel!

Egy egész örökkévalóság
őrzi mindannyiuknak sorsát;
rendíthetetlen, mint a kőzet,
már nem is én ölelem őket.